MOM DJEDU
Na dlanu starog rudara
dozrijevalo je sunce
i treperila voda.
Dva gorska oka su k’o duša krša
gledala u ptice.
Kad se iz lova vrati,
konj se stade u bašti rzati.
Velim mu:
“Hajduče,
ti, vučja zjeno,
jel’ još te tuče,
ono prazno i
sneno,
otvrdlo,
uzglavlje njeno?”
Sablju isuka,
i munja mu niz obrve zijevne:
“Čuj me,
besramniče,
što te sline
žablje grade!
Što se god u
meni trza ili miče,
i zbog čega zvijezda
ne pade,
tvoja briga
nije, pasje mezimče!”
Huk se prosu kroz smreke i klekovinu.
Zamirisa snažna duša moje Bosne.
A njeno uzglavlje k’o u djedovinu,
primi mene u svoje oči rosne,
i odjene u srebrninu.
![]() |
Foto: osobni arhiv |
Primjedbe
Objavi komentar